Česko zatím s většími či menšími potížemi zvládá rekordní vlnu uprchlíků z válkou rozvrácené Ukrajiny. Její občané (tedy hlavně ženy s dětmi) si pomoc zřejmě zaslouží. Snad se podaří je v rychlé době a na odpovídající úrovni v Česku etablovat. Sestěhovat je do důstojného ubytování, najít jim práci a začlenit je do společnosti. Nebude to jednoduché již proto, že současní imigranti jsou jiného charakteru, sociální struktury, odborné připravenosti a imigrační motivace, než tomu bylo dosud.
V současné době je v Česku odhadem 160 tisíc legálních i ilegálních ukrajinských imigrantů (ti nelegální se v současné neorganizovanosti jistě dokážou legitimizovat). Jde většinou o muže, kteří k nám přicestovali v uplynulých dekádách v drtivé většině výhradně z ekonomických důvodů, jsouce ochotni pracovat za diskriminačních vykořisťovatelských podmínek. Současná imigrace je naopak tvořena vedle zbídačených venkovanů, kteří skutečně nemají nic jiného než své okovy, městskou střední třídou s jejími více méně nadstandardními představami. Jsou nejen ekonomicky, sociálně i kulturně silně diferencováni, ale mají též diskutabilní a rozporuplné představy o své budoucnosti.
Denně nás televize zahlcují srdceryvnými výlevy chudých venkovanek s dětmi za zády o tom, jak jsme hodní, jak jim pomáháme a jak chtějí pracovat. To jim ale musíme zajistit my všichni. Na náš úkor. My však nejsme oslíčci, jimž stačí se otřást. Včetně důchodců, samoživitelek. Poloviční úvazky, ukrajinsky mluvící personál, školky, jesle a školy pro děti, dorovnání příjmů dávkami. Mýtem jsou i řeči o zkvalitnění trhu práce. Počet dnešních imigrantů se zatím odhaduje na 300 tisíc, z toho je ale přes 80 procent žen a cca 55 procent dětí. Tedy neproduktivních. Proti 364 000 avizovaných volných míst to není žádná velká paráda zvláště při přihlédnutí k profesní struktuře Ukrajinek. Převažují kadeřnice, kuchařky, šičky a uklízečky. Odborné a kvalifikované profese se sice též objevují, narážejí však na jazykové bariéry a jinou kvalitu ocenění a obsahu dosaženého vzdělání i dosavadní praxe (zdravotnický personál). S přihlédnutím k jejich častému vyjádření, že se chtějí vrátit domů, je otázkou, nakolik je efektivní snaha vlády vytvářet pro dočasné imigranty nadstandardní podmínky výrazně nadhodnocené vůči dalším státům Evropské unie při kritickém stavu našich financí.
Existuje zde ale ještě jeden závažný problém. Lze ho vyjádřit tezí: Pomáhejme Ukrajincům, ale také Rusům, kterých je u nás odhadem na 45 tisíc, velkou většinou jako ekonomičtí imigranti, ovšem mnozí i s politickými stigmaty utečenců před Putinem. Jejich zaměstnanost a adaptace do našeho prostředí se jeví jako snazší, neboť jsou obecně vzdělanější, adaptabilnější a nehodlají se vrátit. Proto jsou pro náš trh práce stabilnějším a dlouhodobějším přínosem. Podle dostupných informací by náš stát mohl po bezpečnostním screeningu přijmout desetitisíce Rusů především pro tolik žádané IT a další technické pozice.
Česká vláda má unikátní šanci nabídnout pomocnou ruku nejen Ukrajincům, což je naše povinnost, ale i desítkám tisíc Rusů, což je naše příležitost s vysokou přidanou hodnotou. Chce to jen empatii našeho establishmentu, ukončení válečnického běsnění a zavilosti zejména ministryně obrany a jí podobných, chladnou hlavu a politickou odpovědnost. České firmy na ruské mozky čekají a jejich integrace by byla rychlá. Toho by si vláda měla být vědoma, vymanit se z protiruského tažení a celý proces přijímání ruských utečenců urychlit a racionalizovat.
Ladislav ŠAFRÁNEK